Отвъд възможностите на човешкото око животът крие невъобразими тайни.
Светкавични нападения. Тайни за живота и смъртта.
Екипът ни ще работи в тежки условия с най-модерна фотографска технология,
за да разкрие общото между живите твари.
По-бързо, по-бавно, по-близо.
Ще видите красотата и жестокостта на природата
в "Скоростта на живота".
СКОРОСТТА НА ЖИВОТА: УБИЙЦИ ОТ ЦЕНТРАЛНА АМЕРИКА
5:00 часа. КОСТА РИКА
В природата времето се измерва с изгрева и залеза
на слънцето и луната. Във всеки един момент
някои животни спят, докато други - ловуват.
За да заснеме този 24 часов цикъл, екип от оператори
ще влезе в ритъма на природата, иначе мисията им ще се провали.
Те навлизат в свят, където думата почивка не съществува.
Централна Америка е едно от местата с най-голямо биологично разнообразие.
Съставена от седем съседни държави,
това е свързваща земя, граничеща с два океана.
Този провлак, широк едва 480 километра,
е покрит с влажни джунгли и тропически гори.
Екипът навлиза в свят, който крие
над половин милион видове растения и животни.
Влагата и температурите са рай за флората в този район.
Но за животните този тучен, зелен свят е убийствена зона
денем и нощем.
Хиляди видове са активни нощем, но светлочувствителните камери
трябва да разкрият тайните им, а понякога и бурния им живот.
Борба за оцеляване между две сили -
атакуващата и отбранителната.
Змии и жаби.
Тази дървесна жаба е идеално маскирана сред сочната трева.
Но в зеленината се спотайват и красиви цветя.
Затова животните тук са свикнали с разликата в цветовете.
Този светъл на цвят, отровен обитател на джунглата
има лице на демон и обича жаби.
Той е ловък хищник, чието име идва от люспите над очите.
Жълт миглест ботропс.
Въоръжен със зъби, остри като подкожни игли,
този 60-сантиметров мъжки притежава две скорости -
бавна и невероятно бърза.
Скоростта му на атака е приблизително 160 км/ч.
Миглестият ботропс може да остане неподвижен с дни.
Някои биолози твърдят, че окраската и поведението му
имитират жълтата неподвижна орхидея, за да заблудят приближаващата плячка.
Зелена дървесна жаба е навлязла в ловната територия на ботропса,
очевидно без да знае, че е изправена лице в лице срещу смъртта.
В реално време ударът е светкавичен,
но при 2 000 кадъра в секунда
страховитата атака на ботропса е разкрита.
Змията инжектира парализираща отрова,
която обездвижва жабата, след което тя е изядена жива.
На змията са й необходими три дни, за да смели храната си.
Тогава тя отново ще застане неподвижно в очакване на още жертви в нощта.
Изгревът на слънцето събужда нови хищници и жертви.
За да оцелеят, те са разработили невероятни стратегии.
А най-трудно е да ги видим в действие.
За снимки в джунглата са необходими специални камери и обективи.
Търсим идеалното място, за да направим въжена линия.
Ето го оборудването. Захранва се с два акумулатора.
Ще носи товар от 500 килограма.
Въжена камера, монтирана на количка с дистанционно управление,
може да мине между колоните. Направена е да се движи безшумно
със скорост 30 км/ч и дава на екипа достъп до животните,
които лесно се плашат от натрапници. - Изглежда добре. Да включваме.
Екипът ще движи камерата на различни височини
и ще я управлява чрез сервомотор.
Сред клоните на дърветата се появяват призрачни очертания.
Едно от най-неуловимите създания на гората.
Най-едрият примат на Новия свят.
Безспорният владетел на дърветата.
Ревящата маймуна.
Тя скача от клон на клон с лекота, както ние се движим в стая.
Този млад мъжки за първи път е излязъл да търси храна.
Движи се с 30 км/ч сред дърветата.
Той виси на клоните, използвайки краката и ръцете си с пет пръста.
Ревящите маймуни имат и пета ръка във формата на силна захващаща опашка.
Ревящите маймуни са придирчиви вегетарианци
и имат важна роля в разпространението на семената в екосистемата.
Но търсенето на храна
е отвело този мъжки твърде далече.
Сега той е изгубен.
Една харпия е забелязала ревящата маймуна.
А в основата на дървото
се прокрадва 40-килограмова боа удушвач.
Еластичните й челюсти биха погълнали маймуната цяла.
Змията следва миризмата на маймуната и пълзи към короната на дървото.
Тогава се чува непогрешим звук.
Колонията на младия мъжки обозначава местоположението си.
Неслучайно ги наричат ревящи.
Единственото по-гръмогласно същество на Земята е синият кит.
Виковете помагат на изгубеното малко да намери многобройната колонията.
За разлика от шимпанзетата, които се люлеят,
ревящите маймуни скачат от дърво на дърво.
За няколко минути малкото вече е вкъщи.
Ревящите маймуни са сладокусници. Групата е открила плодове.
Въпреки сръчността си, тези маймуни са небрежни.
Но това, което падне от дървото, е манна небесна за живущите долу.
Гущерът василиск.
Той живее 10 години, стига да избягва хищници.
Василискът строи дома си точно под дърветата на ревящите маймуни.
Една женска се храни с остатъците от падналата храна,
както и с насекомите, които идват за същата храна.
Василискът разчита на пигментите в кожата, за да се слее с растенията.
Както всички гущери, и този затопля тялото си от слънчевите лъчи.
Разделно движещите се очи му осигуряват идеално цветно зрение,
с което засича плячката и хищника, който го гони.
Един убиец носи името и окраската на тигъра
и е невидим като него.
Този хищник е толкова потаен, че никой не знае колко време живее.
Мъжките като този достигат до 3,5 метра дължина.
Тигровият смок мишкар яде всичко, което зъбите му докопат.
Той убива жертвите си чрез стискане, а после ги поглъща.
Сега мъжкият следва миризмата на василиска.
Тежестта на гущера е разпределена върху мощни крайници с широки пръсти.
Скоро животът му ще зависи от бързината им.
Най-после гущерът усеща присъствието на змията.
Маскировката му е провалена, но следващият му ход е изумителен.
Слънцето вече е високо в небето.
Всяка секунда от пътешествието му от изток на запад
е белязана от битка между безброй твари,
които се опитват да оцелеят в следващите 24 часа.
12:06 часа. СИКИРЕС, КОСТА РИКА
Животът на този василиск е на кръстопът -
смъртният му враг, смокът мишкар, го преследва до брега на река.
Гущерът има само една възможност -
стратегия за бягство като никоя друга по света.
Забавените кадри разкриват как гущерът изминава 1,5 метра в секунда.
Стратегията за бягство е безопасна,
защото никой хищник не е подготвен да бяга по вода.
В долната част на задните крака са разположени торбички с въздух.
Гущерът пробягва 4 метра, след което гравитацията го потапя.
Изминали са 6 секунди, достатъчно, за да избяга от змията.
Бягането по вода има друго предимство. Гущерът не оставя миризма,
която змията да проследи.
Не се виждат никакви хищници.
Поне на повърхността.
Това, което се крие отдолу, е огромна заплаха.
Покрит с необикновен камуфлаж, този праисторически звяр
е въоръжен с чифт остри челюсти и невероятно силни мускули.
13-килограмовата кайманова костенурка
има нрав на гладно безпризорно куче.
Тази женска с лекота може да отхапе човешки пръст,
и то за по-малко от половин секунда.
Каймановите костенурки ядат всичко по всяко време на деня,
а този ден би могъл да бъде черен за гущера.
Костенурката е застанала точно на пътя му.
Мълниеносна атака от долу, и гущерът се оказва между челюстите.
Той е завлечен под водата и изяден.
Това е един от нежните деликатни обитатели на водоема.
Крилата им са уникални и поразителни.
Синьото водно конче.
Този мъжки може да маневрира във всички посоки
и да кръжи на едно място като хеликоптер.
Очите на водното конче са снабдени с около 30 000 фасетки,
като му осигуряват панорамно зрение.
Но днес то се е насочило към смъртоносен капан,
устроен от банда осмокраки убийци.
В началото на живота си те са големи колкото връх на игла.
След шест месеца се превръщат в хищници с 20-сантиметрови крака.
Високоскоростните микрокадри за първи път разкриват
пулсиращите дихателни отвори,
които регулират кислорода и въглеродния диоксид
в дихателната система на паяка.
Те живеят само една година, но само ако ловуват
от сутрин до сутрин.
Този паяк нефила наблюдава копринената си мрежа.
Малко летящи твари са успели да избягат от сложната паяжина,
а водното конче не е от тях.
Високоскоростните кадри разкриват как то удря мрежата с 55 км/ч.
Водното конче опитва да избяга,
но зъбите на женската нефила му инжектират смъртоносен коктейл.
Чак сега мъжкият нефила, който е 10 пъти по-малък от нея,
се осмелява да се присъедини.
Докато женската е заета с плячката, той решава да се чифтоса,
но после размисля и се оттегля.
Между тях не съществува любов. След сношението, женската ще го изяде.
На другия край на паяжината друга женска вече е убила мъжкия.
Докато се кани да го изяде, сестра й поправя паяжината.
Тъй като този процес е сложен и времеемък,
поне 6 женски трябва да работят като една -
това е колективна стратегия, уникална само за този вид.
Коприната се произвежда от протеини в специална жлеза.
Щом е готова да плете, женската изтегля нишката с крака
през кух отвор в корема си.
Паяжината се прави от две различни влакна. Едното е лепкаво,
а другото, наречено екскаватор, е гладко.
Чрез екскаваторите паяците ходят по паяжината,
без да залепнат, за разлика от жертвите им.
Нишка с дебелина на молив
може да задържи реактивен изтребител, който каца на самолетоносач.
Никое влакно, изработено от човек, не е толкова здраво.
На шестте женски паяка ще им отнеме около 300 часа,
за да завършат едно от смъртоносните чудеса на природата.
Опъната между две дървета,
паяжината блокира един от летателните пътища в гората
с общ диаметър от смайващите 18 квадратни метра.
Паяците трябва постоянно да почистват и ремонтират мрежата,
за да направят място за нови жертви, които се хващат всяка минута.
Една жътварка се забива право в центъра на паяжината,
но успява да избяга от дупка, направена от по-ранен улов.
Мрежата трябва да бъде закърпена или плячката ще се изплъзва.
Добре поддържана, мрежата може да издържи две години
и да надживее създателите си.
Но преди женските да приключат с дневните кръпки,
коприненият капан ще понесе страхотен удар,
а този гигантски прилеп ще се окаже в опасно положение.
16:06 часа. СИКИРЕС, КОСТА РИКА
В Централна Америка слънцето бавно започва да залязва
и донася облекчение от тягостната жега на екипа,
който заснема битката на живот и смърт дълбоко в тропическите гори.
Този мъжки гигантски прилеп не е видял мрежата.
Колкото повече се бори, толкова повече се увива в лепкавите нишки,
разкъсвайки паяжината. За да убият прилепа,
всички женски трябва да го нападнат заедно и да инжектират отровата си.
Но ако го приближат, е равносилно на смърт
заради острите зъби на мъжкия прилеп.
Най-добрата стратегия? Нека времето и паяжината свършат мръсната работа.
Колкото повече прилепът се бори, толкова повече се оплита и изтощава.
Прилепът освобождава една част от тялото си, но друга се оплита.
Стратегията на нефилите като че ли действа,
докато прилепът не решава нещо друго.
Той започва да дъвче здравите нишки, като забавя движенията си.
Прилепът увисва на една примка, а палачите решават да го приближат,
преди да е избягал.
С последен напън, прилепът се освобождава.
Той полита нагоре към височините на неизследваната досега зеленина.
Това е свят, в който различни създания обитават различни височини.
Заснемането им изисква местене на камерата
от един височинен хабитат на друг.
За да изпълни мисията си, екипът опъва въже на най-високото дърво.
Към въжето ще бъде прикрепена шейна,
движеща дистанционно управляемата камера нагоре.
Тези височини са населени с най-неуловимите създания.
Един от тези изумителни обитатели има шипове, които растат от черепа.
Това създание си прави дом в кухините на дърветата -
коронната дървесна жаба.
Чувствителните й очи следят клоните и листата за хищници,
които ловуват на всяка височина в тропическия лес.
Един от тях безшумно пълзи маскиран в люспеста окраска,
имитираща слънчевите отблясъци сред зеленината.
Котешката змия е наречена така
заради подобните на котешки елипсовидни зеници.
Те са устроени да се приспособяват към променливата светлина в гората.
Това е гладна женска.
Любимата й плячка са скъпоценните камъни на тропиците.
Дървесните жаби.
Лепкави дискове в края на пръстите
им позволяват да се катерят по всяка повърхност.
Някои видове, като този 10-сантиметров мъжки,
са снабдени с подобна на плавник ципа между пръстите на ръцете и краката.
Екипът е на път да узнае каква е ролята на странните крайници,
когато котешката змия приближава жабата.
На мъжкия му остават няколко секунди живот.
Неспособна да се изплъзне от змията,
следващият ход разкрива защо наричат дървесната жаба летяща.
Тя скача нагоре, на три метра над растителността.
Летящите жаби извиват гърба си и изпъват крайници като скайдайвър.
Чрез ципестите си ръце и крака, те контролират падането.
Още една битка от войната между тропическите змии и жаби
завършва с успешното приземяване на летящата амфибия.
Но ненаситният апетит за жаби на котешката змия
става по-силен след загубата.
Изборът на жаби е голям, а тази не може да лети.
Червенооката дървесна жаба.
В средата на размножителния период тази женска е снесла яйца.
Яйцата са върху широк лист, затоплени от слънчевите лъчи.
Всяко яйце съдържа тлъста попова лъжичка -
идеална храна за гладна змия.
За да предпази поколението, жабата трябва да отклони змията
от поповите лъжички, като използва стратегия за оцеляване,
базирана на цвета.
Чрез обонянието си котешката змия намира плячката,
но също така използва и зрението си. Жабата разчита точно на това.
Тя издува голямото си червено око в мига, в който усеща змията.
Освен това показва и ярките цветове отстрани на хълбоците си.
Котешката змия е фиксирала великолепните червени и зелени шарки.
Щом жабата скача, очите на хищника остават фокусирани
върху цветното й привидение.
Тази женска не може да лети,
но скача 10 пъти дължината на тялото си.
Жабата е в безопасност, но не и яйцата й.
Следвайки миризма им, змията се плъзга към големия пир, за получаването му.
Сочното кълбо от жабешки хайвер би могъл да задържи вниманието на змията до 72 часа.
Но в този невероятен свят, дори неродените имат стратегии за оцеляване.
Очаквайте, отровна машина за убиване дебне по земята в гората.
А по-късно, един нощен ловец въоръжен с токсична слуз.
16:20, Осидж Пенинсула, Коста Рика.
Слънцето осигурява целия живот в тропическите гори на Коста Рика.
Също така е часовникът, който измерва скоростта на живота на всички живи същества тук.
Най-уязвими са младите. Сред тях и това люпило от червенооки попови лъжички.
Според екипа яйцата са напълно незащитени
и уязвими към всеки хищник.
Когато котешката змия ги приближава, се случва нещо неочаквано.
Дори и в яйцата, поповите лъжички различават
движението на хищник от лек порив на вятъра.
Змията се чуди кое яйце да бъде първо, а вибрациите от езика и тялото й
предупреждават поповите лъжички.
Внезапно развитието на мозъка и нервната им система се ускорява,
като им помага да се ориентират и да напуснат яйцата.
Великото бягство на поповите лъжички започва на забавен каданс.
Масовото бягство е толкова неочаквано, че змията хапва само две малки и слуз.
Останалите попови лъжички са свободни.
Те падат като капки върху листата, а от там - в горския водоем.
Неслучайно дървесните жаби снасят яйцата си над неподвижна вода.
Безпомощната плячка се изплъзна от хищника
и доказа, че в тропиците на Коста Рика екипът трябва да очаква неочакваното.
17:03 часа. ПАНАМА
Върху горския килим хищник с розови крака е излязъл на лов.
И тук, както в короните на дърветата, създанията, които живеят на земята,
са развили изумителни способности за оцеляване.
Този е въоръжен с пъргави крака и мощни зъби.
Розовокрака тарантула. Всяко кътче на горската земя
гъмжи от осмокраки ловци.
Един от тях не е по-голям от крак на тарантула,
но смъртоносната му сила и ловният инстинкт са ненадминати.
Той лови от засада и дебне в ниските храсти над земята.
Колкото повече го доближавате, толкова по-страшен изглежда.
И има осем очи.
Скачащият паяк.
Този миниатюрен ловец тежи само 0,015 грама.
Чрез промяна на налягането на телесните течности,
краката му развиват невероятна сила, без да са необходими мускули.
Точно под паяка една муха не знае, че той я дебне.
Това му дава достатъчно време за дръзка атака.
Паякът е закачен за копринени нишки.
Самоубийствено подобният му скок е точно върху целта.
На забавен каданс се вижда,
че дължината на скока е сто пъти дължината на тялото му.
Очаквайте, кожа, която убива.
Магическите гъби които огъват реалността.
А по-късно, легендарният бавен отшелник от тропическата гора,
отиващ към светлината.
Със залеза на слънцето температурите в тропика също падат.
Разлика от пет градуса е достатъчна
за появата на нови хищници и жертви.
Ако в рамките на 48 часа този ловец не хване плячка, той ще загине.
Мъжкият скачащ паяк.
Цел?
Муха, която си почива върху лист.
Паякът залага всичко в този скок,
за да оцелее още един ден.
Точното приземяване поставя плячката в ловния му обсег.
После той включва хидравликата на мощните си крака за последен удар.
Скритите зъби на паяка инжектират отровата.
Докато мухата се бори с прегръдката на паяка,
двамата губят равновесие. Но убиецът има предпазно въже
до мястото, откъдето е започнал атаката.
След ядене е време за още игри
върху горската земя.
Тук долу всичко изглежда като безкраен простор от мъртви листа,
но всъщност гъмжи от живот.
Огромен килим от гъби израства само за един ден.
Миризмата им привлича насекоми, които се хранят плесен и спори.
От екскрементите на насекомите се раждат нови колонии,
обхващащи район с големина 2 200 акра.
Светлите цветове на растенията и гъбите са предупреждение,
че са смъртоносно отровни. Същото важи и за животните.
Ярката пигментация на кожата на това създание е пример за това.
Отровната дървесна жаба.
Тази амфибия зорко брани територията си и е сред най-отровните твари на света.
С дължина на кламер, кожата на тази женска постоянно отделя отрова,
достатъчна да убие 10 възрастни мъже само за няколко минути.
Женската може да изстрелва езика си на дължина една четвърт от тялото.
Движението е толкова бързо, че жертвата няма време за бягство.
Според учените тези жаби произвеждат отрова от насекомите, които изяждат.
Мракът се спуска над гората.
Когато и последната светлина угасва между клоните,
нежен фантом се появява в нощта.
Едно от най- спиращите дъха създания,
изглеждащо като една безценна кристална статуетка.
Този неуловим хищник скоро ще направи първото си убийство за нощта.
Очаквайте, нощен ловец пълен с токсична слуз.
И най-окосменото пълзящо в тропическата гора.
Слънцето е главният естествен двигател
за целия живот в тропическите гори на Централна Америка.
А през денонощният цикъл, всяка изминала минута разкрива
същества със стратегии за оцеляване, които по-скоро изглеждат като научна фантастика.
21:12 часа. КАРИБСКАТА МЕСТНОСТ
Тя е толкова неуловима, че малко се знае за естествения й живот.
Знаем само, че маскировката й е истинско чудо на природата.
Стъклената жаба.
Тази женска е с големина на човешки нокът.
Тя строи дома си под листата на горската почва.
Наблюдавана под макрообектив, кожата й е толкова прозрачна,
че червеното сърце, с големина на оризово зрънце,
се вижда как тупа с 40 удара в минута.
Биолозите смятат, че липсата на пигментация на корема
отразява светлината в листата, като придава на жабата зелен цвят.
Но дори и тези великолепни създания трябва да се хранят.
Хранят се с дребни насекоми, а понякога и със собствените си малки.
Докато стъклената жаба ловува, друга странна твар дебне из шумата.
Най-удивителният пример за смъртоносена окраска
е също и чудо на еволюцията.
Онихофората е липсващото звено в еволюцията
между насекомите с твърда обвивка и семейството на червеите.
Тя пълзи чрез десетки крака, наречени лобоподи -
месести крайници, свързани към корема.
Тънката й цветна кожа изглежда като кадифе,
защото е покрита с хиляди власинки, които й помагат да намери плячката си.
Ярките цветове са предупреждение - тялото на онихофората е силно отровно.
Тя може да плюе отрова чрез отвори под антените,
за да парализира и убива нападатели или плячка.
За операторите в гората слънцето е на път да изгрее втори път.
Последните часове на нощта осигуряват безопасност
за едно от най-странните същества в тропическата гора.
С големина на малко куче, ленивците са покрити с влажна козина.
Скоростта им е 4,5 метра в час.
Единственото по-бавно от ленивеца е друг по-бавен ленивец.
Почти през целия си живот те живеят в короните на дърветата,
Рядко слизат, ако трябва да пият вода или да сменят дървото.
Тази вечер този ленивец е заинтригуван от подвижната камера на екипа.
Спокойният, втренчен поглед на тази женска
е знак, че денят в джунглата на Централна Америка е към своя край.
Ден, в който разкрихме невероятното оцеляване
на същества, които бягат по вода и падат от небето.
Свят, в който дори и неродените са програмирани да оцеляват.
А далечните викове на семейството показват пътя към дома.
Всичко това видяно със скоростта на живота.
BG